- Bajka o ribaru i ribici -
Živeo starac sa staricom
pokraj sinjeg mora debeloga.
Živeli su u opaloj izbi
ravno trideset i tri godinice.
Starac mrežom lovio je ribu,
a starica prela njemu pređu.
Jednom on u more baci mrežu,
al' u mreži samo mulj je bio.
Drugi put on baci mrežu,
mreža travu iznese mu morsku.
Treći put kad' baci pređu,
kad', ribica uhvati se u nju.
Ne obična, već baš riba zlatna.
Stade riba moliti se starcu.
i k'o čovek govoriti njemu:
Pusti, deda, mene ti u more,
bogat otkup daću ti za sebe.
Što poželiš sve ću dati.
Začudi se starac i uplaši.
On ribari trideset i tri leta,
i još ne ču da riba govori.
Zlatnu ribu u more pustio,
i ovako joj starac govorio:
Bog mi s tobom, zlaćana ribice.
Ja ne tražim od tebe otkupa.
Idi s mirom ti u sinje more
i šetaj se tamo po širini.
I vrati se starac svojoj babi,
Pa joj priča o čudu velikome:
Ja ti danas ulovio ribu,
ribu zlatnu, ne običnu,
i po naški govorila riba.
Kući, u to sinje more,
da je pustim molila je.
Bogat otkup davala za sebe.
Bogat otkup: Što poželim daće.
Ja ne smedoh otkupa uzeti,
već je pustih u to sinje more.
Tad' napade starica na starca:
Oj, budalo! Prostačino jedna!
Ti ne znade otkupa uzeti.
Da si uz'o bar korito jedno!
Eto, naše sve je razbijeno.
Ode starac sinjem moru,
a more se malo razigralo.
Stade zlatnu dozivati ribu.
Doplivala riba, pa ga pita:
Šta od mene trbaš starče?
Pokloni se starac pa joj reče:
Smiluj mi, se gospodarice ribice.
Napade me grdno moja baba,
ne daje mi mira, meni starom.
Traži novo korito od tebe.
ono naše sve je razbijeno.
Odgovara zlaćana ribica:
Ne brini se, idi kući s mirom.
Dobićete vi novo korito.
Vratio se starac svojoj babi.
U starice novo je korito.
Sad' još grđe napade ga ona.
O, budalo, prostačino glupa!
Tražio si, budalo, korito!
Korito!
Kakva nam je vajda od korita?
Idi natrag, budalino, ribi,
pokloni se,
i zatraži kuću.
I on opet pođe sinjem moru.
Sve se more sinje talasalo.
Stade on dozivati zlatnu ribu.
Doplivala nemu riba,
pa ga pita:
Šta ti treba starče?
Njoj s naklonom starac odgovara.
Smiluj mi se, gospodarice ribo.
Sad' još grđe napade me baba.
Ne da meni, starcu, mira.
Ište kuću prevrtljiva baba.
Odgovara zlaćana ribica.
Ne brini se, idi kući s mirom.
Biće i to.
Dobićete kuću.
Pođe on ka izbici svojoj,
a od izbe nigde ni traga,
već je pred njim kuća s odajama zračnim
s ćeramidom i dimnjakom belim,
sa hrastovim tesanim vratima.
pod prozorom starica mu sedi.
Čim ga vide, poče muža grditi.
Budalina ti si,
geačina prava.
Izmolio geačina kuću!
Idi natrag,
ribi se pokloni.
Neću da sam crna seljanka,
hoću da sam gospođa dvorjanka!
Pođe starac sinjem moru.
Nemirno je ono sinje more.
Stade on dozivati zlatnu ribu.
Doplivala njemu riba,
pa ga pita:
Šta ti treba starče?
S naklonom joj starac odgovara:
Smiluj mi se,
gospodarice ribice.
Opet mi se rasrdila baba,
ne daje mi mira ni pokoja.
Neće više da bude seljanka.
Želi biti gospođa dvorjanka.
Odgovara zlaćana ribica:
Ne brini se,
idi kući s mirom.
Vratio se starac starici
i šta vidi?
Dvor visoki,
na doksatu starica mu stoji.
Kratak kaput na njoj od samura.
Na glavi joj ukras od brokata,
oko vrata biserni đerdani,
Na rukama zlaćano prstenje,
na nogama čizmice crvene.
Oko nje su sluškinje i sluge;
ona ih za perčine i za uši vuče.
Progovara starac svojoj babi:
Zdravo bila gospođo dvorjanko.
Sada ti je valjda duša zadovoljna.
Na njega povika starica.
U štalu posla ga da služi.
Već nedelja
druga prođe.
Još gore se natmurila baba.
Opet k ribi šalje starca:
Idi natrag,
ribi se pokloni.
Neću više da sam dvorjanka.
Hoću da sam nad svima carica.
Uplaši se starac
pa je moli:
Šta je tebi, prevrtljiva babo?
Ni hodati,
Ni zboriti ne umeš.
Celo carstvo rugaće se tebi.
Rasrdi se staršno starica,
pa šamarom udarila muža.
Kako smeš slugo
protiviti se meni?
Meni, gospođi dvorjanki?
Idi moru,
lepo ti govorim.
ne pođeš li,
odvešće te silom.
Uputi se starac opet moru,
a sinje je more pocrnelo.
Stade zvati zlaćanu ribicu.
Doplivala njemu riba,
pa ga pita:
Šta ti treba starče?
S naklonom joj starac odgovara:
Smiluj mi se,
gospodarice ribice.
Opet starica se moja buni.
Neće više ni da je dvorjanka,
hoće da je nad svima carica.
Odgovara zlaćana ribica:
Ne brini se,
idi kući s mirom.
Dobro,
biće starica i carica.
Starac se starici vratio.
Šta je ono?
Pred njim carski dvori,
a u dvoru vidi svoju staricu.
Za stolom ona sedi k'o carica,
a služe je bojari i dvorjani,
prekomorska poslužuju vina.
Kuša ona đakonija
iz činija sa pečatom.
Naokolo stoji strašna straža,
na plećima drže sekirčine.
Kad to vide starac,
prepade se,
pa se klanja do zemlje starici.
Zdravo bila, strašna carice.
Sada ti je duša zadovoljna.
ALi, njega baba i ne gleda,
već namignu da ga isteraju.
Poskočiše bojari i dvorjani,
starca za vrat oni uhvatiše,
a ta straža polete na vrata.
Zamalo mu glavu ne odseče.
Sav se narod njemu nasmejao:
Tako tebi treba, stara ludo!
Nek' ti bude to, budalo, nauk
da ne sedaš u saone tuđe.
Eto, nedelja
i druga prođe.
Još se gore naroguši starica.
Hitre sluge po muža šalje.
Nađoše, dovukoše starca.
Tad' starica progovara njemu:
Idi natrag,
pokloni se ribi,
neću više
ni da sam carica.
Hoću da sam
nad morem vladarka.
Da poživim
na pučini morskoj.
Da me služi
ta ribica zlatna,
i da bude ona meni
robinja!
Starac
ne smede se protiviti,
ni reč jednu
da izusti ne sme,
već on ode sinjem moru.
Ugleda na moru strahovitu buru.
Podigli se srditi talasi,
pa se lome i strahovito riču.
Stade dozivati zlatnu ribu.
Doplivala njemu riba,
pa ga pita:
Šta ti treba starče?
Starac joj, s naklonom, odgovara:
Smiluj mi se,
gospodarice ribice.
Šta da radim sa prokletom babom?
Neće više ni da je carica.
Hoće da je nad morem vladarka.
Da poživi na pučini morskoj,
a da si joj ti
verna sluškinja,
i da budeš njoj
k'o kakva robinja.
Ništa na to ne reče ribica,
samo repom zapljusnu po vodi,
pa se vrati u dubine morske.
Dugo je on od mora odgovor čekao,
al' ga ne dočeka,
pa starici se vrati.
I ugleda;
Pred njim opet izba stara,
i na pragu starica mu sedi,
a pred njome
raspuklo korito.
Subtotles by Brbocak
Preuzeto sa www.titlovi.com